Ми звикли до війни: до вибухів, жахливих новин із фронту, звикли до донатів. Звикли до шаленого ритму, роботи, до страху за тих, кого любимо.
Життя перевернулося, а ми змінилися. Сьогодні дзвінок із словами “люблю” або “зі мною все добре” стають молитвою та надією. Коли серце стискається, а в душі мовчазна тиша — тільки рідні та близькі не полишуть.
Тільки подруги обіймуть, принесуть тирамісу. Ця підтримка, яка живе в кожному, останнім часом губиться, стирається та зникає.
За час повномасштабного вторгнення ми навчилися адаптовуватися та допомагати. Але так і не змогли зрозуміти тих, хто повертається додому з поля бою.